Izglītības indikatoru izmantošana augstākās izglītības vērtēšanā

Dr. Juris Dzelme

Saturs 

Ievads

1. Indikatoru vieta augstākās izglītības vērtēšanā

2. Indikatoru struktūra un izmantošanas principi

3. Ieteicamā indikatoru sistēma

4. Augstākās izglītības kopainas veidošana sekmīgai indikatoru izmantošanai

5. Augstākās izglītības kvalitātes vērtēšanas sistēmas attīstības problēmas

6. Latvijas augstākās izglītības sistēmas mērķi un to sasniegšanas līdzekļi
Uzņēmējdarbības nosacījumi 
Informācijas apstrāde
Augstākās izglītības sistēmas darbība sabiedrības izvirzīto mērķu sasniegšanai

Literatūra

1. Indikatoru vieta augstākās izglītības vērtēšanā

Indikatori ir skaitliski kritēriji, kas raksturo pētāmo sistēmu. Dažādu izglītības indikatoru izmantošana būtiski atvieglo studiju programmu salīdzināšanu, ļauj veidot kopējo ainu par viena virziena studiju programmām vienā valstī, par augstskolu kopumā, par visu valsts augstākās izglītības sistēmu. Ļoti būtiska ir arī dažādu starptautisku salīdzinājumu iespēja. Indikatorus var sekmīgi izmantot studiju programmu un augstskolu vērtēšanā un akreditācijā. Tomēr indikatoru izmantošana prasa arī labu izpratni par to drošību un nozīmi. 
Ar indikatoriem ir viegli manipulēt, tos salīdzinot pēc lieluma, veidojot ranžētas rindas, meklējot korelācijas starp dažādām parādībām. Tie ir ļoti ērti ātrai sistēmas raksturošanai un lēmumu pieņemšanai, tādēļ tos bieži izmanto žurnālisti un politiķi. Tomēr ne politiķi ne žurnālisti bieži vien neņem vērā indikatoru korektas pielietošanas nosacījumus un rezultātā lēmumi tiek pieņemti nepietiekami kompetenti. Pie tam lēmumu pieņemšanai izmantojot tikai pa pusei izprastu informāciju, rezultāts parasti ir sliktāks, nekā vispār bez šādas informācijas pielietošanas. 
Jebkuram indikatoram svarīga ir kļūda, ar kādu tas noteikts. Izkliedi jeb gadījuma kļūdu noteikt ir samērā viegli, bet jānovērtē arī sistemātiskās kļūdas. Indikatoru atšķirība ir nozīmīga tikai, ja tā pārsniedz kļūdu, bet to bieži neņem vērā. 
Indikatora nozīmes izpratne ir vēl svarīgāka kā kļūdu analīze. Lai pilnvērtīgi izmantotu jebkuru indikatoru, ir jāraksturo visa sistēma, kurā indikators ir noteikts un kuras ietvaros indikatoru var izmantot.
	Indikatorus var izmantot:
augstskolās studiju programmu izvērtēšanai (iekšējās kvalitātes novērtēšanas sistēmas funkcionēšanai);
ārējās novērtēšanas gaitā;
augstskolu un to studiju programmu darbības kontrolei no Izglītības un zinātnes ministrijas puses.
Sevišķi būtiska indikatoru izmantošana var būt Izglītības un zinātnes ministrijas inspektoriem, lai sekotu augstskolu darbībai.
Galvenie augstskolas darbību raksturojošie izglītības indikatori un to kvalitatīva interpretācija ikgadēja augstskolas ziņojuma ietvaros (sīkāk skat. tālāk šajā darbā) var kalpot par pamatu jaunas, uz tiešu līgumu starp augstskolu un IZM balstītas finansēšanas sistēmas veidošanai. Uz vairākiem gadiem noslēgts līgums tiek pildīts un vajadzības gadījumā koriģēts balstoties uz iepriekš skaidri noteiktu indikatoru izmantošanu. Galvenais princips varētu būt - atbilstošs finansējums augstskolai katra sekmīga studenta studiju nodrošināšanai plus stingri noteikts finansējums dažu augstskolas kopējo uzdevumu risināšanai (zinātniskie pētījumi, infrastruktūras uzturēšana, attīstība).

2. Indikatoru struktūra un izmantošanas principi

Ar indikatoru palīdzību var vērtēt:
sākuma situāciju (imatrikulēto studentu sākotnējais zināšanu un prasmju līmenis, motivācija, spējas);
studiju procesu;
studiju rezultātu.
Indikatori var būt atkarīgi no visām trim šīm studijas raksturojošām daļām, tādēļ nepieciešama rūpīga analīze. Parasti indikatoru vērtības ietekmē visa sistēma kopumā, tādēļ var pēc viena indikatora spriest gan par rezultātu, gan procesu, gan sākuma nosacījumiem. Izdalīt šos aspektus un atrast noteicošos ir sarežģīts uzdevums. Tomēr bez šādas analīzes indikatoru izmantošana var zaudēt jēgu.
Interpretācijas neviennozīmīgumu parāda, piemēram, studijas pārtraukušo studentu skaita (atbiruma) iemeslu analīze. Atbirums var būt atkarīgs gan no izejas situācijas, gan no dažādām studiju procesa īpašībām.
Augsta (zema) atbiruma iemesli var būt:
1. slikta atlases procedūra, kuras rezultātā daļai studentu ir neatbilstoša prasībām sākotnējā sagatavotība;
2. augstas prasības eksāmenos, pārbaudēs;
3. lielas studiju intensitātes nepieciešamība;
4. slikta studiju vadība;
5. vāja palīdzība (konsultācijas, padomi par studiju organizēšanu) studentiem.
6. zems motivācijas līmenis;
Augstskolai var būt dažāda stratēģija, kas nosaka dažādus atbiruma līmeņus un iemeslus:
1. 	ļaut visiem, kas vēlas, izmēģināt spēkus studijās, veicot atlasi ar pārbaudījumiem studiju laikā;
2. 	atlasīt ar uzņemšanas eksāmenu vai/un konkursa palīdzību tikai tos, kas spējīgi viegli tikt galā ar studijām;
3. 	uzņemt visus, kuri ar labi organizētu konsultāciju un vadības palīdzību var tikt galā ar studijām, un garantēt visu vajadzīgo palīdzību. 
Atbirums 1. variantā tiek plānots augsts, 2. - tiek novērsts no paša sākuma, 3. - tiek samazināts, organizējot palīdzību studentiem un vai nu nemaz vai tikai nelielā mērā veicot atlasi. 3. un daļēji 1. varianti labāk ļauj realizēt personas tiesības uz izglītību, bet ir dārgāki, jo prasa vai nu izveidot pietiekami efektīvu palīdzības sistēmu studentiem (3.), vai arī nodrošināt lielāka skaita studentu apmācību sākuma posmā (1.). 1. un 2. varianti liek risināt problēmu par konkursu neizturējušo (2.) vai studijas pārtraukušo (1.) turpmāko likteni. Ja ir pietiekami labas iespējas pāriet uz citiem izglītošanās variantiem, 1. un 2. varianti ir pieņemami, ja ne - priekšroka jādod 3. variantam. Šis piemērs parāda nepieciešamību apskatīt ne tikai vienu augstskolu, bet arī iespējas, kuras piedāvā izglītības sistēma kopumā, lai pieņemtu uz indikatora skaitliskā lieluma noteikšanas balstītus lēmumus.
Dažādie iemesli, kas noved pie vienas un tās pašas indikatora vērtības ir jāanalizē, izmantojot kompleksu, sistēmisku pieeju. Ja to nevar nodrošināt pietiekami augstā līmenī, tad labāk izmantot neformalizētu aprakstu, ļaujot ekspertiem savu subjektīvo viedokli izteikt katram no viņiem pieņemamākajā veidā. Indikatorus arī šajā gadījumā var izmantot, bet tikai kā ilustrāciju secinājumiem. 
	Ekspertu vērtējumu tomēr ļoti ieteicams strukturēt. Viens no tādiem efektīviem un universāliem strukturēšanas paņēmieniem ir tā saucamā SWOT analīze. Par pētāmo procesu (objektu) SWOT iesaka secinājumus sadalīt 4 grupās:
stiprās puses (Strengthes);
vājās puses (Weakneses);
iespējas (Oportunities);
draudi (Threats).
	Analizējot studiju programmas būtu ieteicams izdalīt:
1. 	universālo visām studiju programmām kopīgo metodikas daļu (universāli indikatori, universāla struktūra, piemēram SWOT, obligāti atbildamie jautājumi (ieteikumu formas) un
2. 	 studiju programmu grupai vai pat atsevišķai programmai specifiskie.
Studiju procesa raksturoðanai var izmantot 4 galvenos aspektus:
studiju saturs;
iegūstamās zināšanas, 
apgūtās prasmes;
attieksmes (motivācija) izmaiņas, attīstība.
Studiju saturu raksturo programma un piedāvātā literatūra. Saturu var strukturēt pēc noteiktas shēmas un atrast katras daļas skaitlisko lielumu [1]. Šādi aprakstītu saturu var izmantot salīdzinošiem pētījumiem. Būtiska priekšrocība šim satura aprakstam ir iespēja salīdzināt dažādu studiju programmu saturu, neizmantojot konkrētu valodu (tātad iztiekot bez svešvalodās uzrakstītu programmu tulkošanas). Tomēr tāda metodika ir produktīva tikai salīdzinot plaši izmantojumus, labi izstrādātus pamatkursus, kuru saturs ir vispār pieņemts un pietiekami labi zināms.
Pašu studiju procesu labi raksturo zināšanu un prasmju iegūšana un attieksmju izmaiņas, ko var novērtēt ar testu palīdzību. Samērā vienkārši var ar testiem un atbilstošiem indikatoriem raksturot iegūtās zināšanas. Sasniegto līmeni prasmju apgūšanā raksturo sarežģītāk realizējami testi. Testi attieksmes (motivācijas) noteikšanai ir visai nedroši un grūti izveidojami, bet daudzos gadījumos tieši attieksme ir noteicošā novērtējumam. Lai indikators kļūtu pietiekami drošs, jāizmanto visa pētāmā aina, dažādu indikatoru speciāli sabalansēta kopa un papildus informācija par situāciju. Ļoti būtiska ir dažādu aptauju rezultātā iegūtā informācija. Sevišķi nozīmīgas ir intervijas, neformalizētas vai tikai daļēji formalizētas aptaujas, tomēr tās ir visgrūtāk apstrādāt un to rezultātu izmantot kā indikatoru. 

3. Ieteicamā indikatoru sistēma

	Veidojot indikatoru kopu augstākās izglītības raksturošanai par pamatu var ņemt OECD indikatoru sistēma, kura aprakstīta [2]. šī shēma ir domāta dažādu valstu izglītības sistēmu salīdzinošiem pētījumiem, tādēļ vienas valsts iekšienē tā būtiski jāmaina. Piedāvājamā shēma ir domāta atsevišķu studiju programmu un augstskolu aprakstīšanai. Reālai indikatoru pielietošanai jāvienojas par definīcijām un metodiku indikatoru aprēķināšanai. 
Piemēram, jānosaka, ko uzskatīt par pamatdarbā strādājošu mācībspēku. Pēc būtības galvenais kritērijs ir iekļaušanās augstskolas kolektīva veicamajā zinātniskajā un mācību darbā, nepārtraukti kontakti kopīgu problēmu risināšanas gaitā ar kolēģiem un studentiem savā augstskolā. Tomēr šādu kontaktu eksistenci formalizēt ir ļoti grūti. Formālo robežu var mēģināt novilkt, izmantojot LZP un LZA izveidoto zinātnieku reģistru, papildinot to ar paša zinātnieka sniegto informāciju par viņa pamatdarba vietu.
	Sevišķi grūti precīzi definēt indikatorus atsvišķai studiju programmai, jo daudzos gadījumos grūti sadalīt starp studiju programmām apskatāmos parametrus (biblioteka, datori, ieguldījums kopīgos zinātniskos pētījumos, kopīgi lekciju kursi utt.).

Iespējamā indikatoru shēma augstākās izglītības raksturošanai varētu saturēt sekojošas daļas.
1. Sociālais, ekonomiskais, demogrāfiskais konteksts.
2. Resursi, izmaksas.
3. Studiju process.
4. Rezultāti.

Galvenie indikatori sistēmā varētu būt.
1. Sociālais, ekonomiskais, demogrāfiskais konteksts.
Strādājošo studentu skaits
Studentu vecāku izglītība

2. Resursi, izmaksas.
Viena studenta studiju izmaksas.
Studentu mācību maksas.
Valsts, pašvaldību un privāto uzņēmumu finansējums augstskolai.
Latvijas, starptautisko organizāciju finansējums zinātniskiem pētījumiem augstskolā.
Saņemamo stipendiju, kredītu apjoms no Latvijas valsts budžeta.
Saņemamo stipendiju, kredītu apjoms no privāto uzņēmumu.
Mācībspēku skaits, tai skaitā:
ar zinātnisko grādu;
profesori, asociētie profesori;
pamatdarbā strādājošie;
pilnā slodzē strādājošie.
Starptautiskās apmaiņās iesaistīto mācībspēku skaits.
Administrācija un pārējais pedagoģiskais personāls.
Palīgpersonāls.
Studentu un mācībspēku skaita attiecība.
Telpas.
Datori.
Pieeja informācijai (bibliotekas).

3. Studiju process.
Studentu skaits.
Studentu  sadalījums pa dzimumu.
Studentu vecums.
Plānotais un reālais studiju vidējais ilgums.
Pilna laika, nepilna laika, pilnas intensitātes, nepilnas intensitātes studējošie.
Studentu dotais novērtējums studijām, mācībspēkiem, administrācijai, palīgpersonālam (vidējais vērtējums aptaujās).
Starptautiskās studentu apmaiņās iesaistīto studentu skaits.
Vidējais studiju ilgums ārzemēs.

4. Rezultāti.
4.1. Absolventi.
	Studijas beigušo attīecība pret studijas uzsākušo skaitu (profesionālās studijas, ieskaitot koledžas, bakalauri, maģistri, doktori).
	Vidējā atzīme eksāmenos, gala pārbaudījumos
	
4.2. Darba tirgus.
	Bezdarbnieku skaits.
	Citā specialitātē strādājošie.
	Ārvalstīs strādājošie.
	Ienākumu līmenis.

4. Augstākās izglītības kopainas veidošana sekmīgai indikatoru izmanto�anai

	Sekmīgai indikatoru izmantošanai ir svarīgi izveidot adekvātu kopainu gan par atsevišķu studiju programmu, augstskolas struktūrvienību, gan par visu augstskolu, izglītības sistēmu valstī un izglītību pasaulē. No vienas puses indikatori var tikt efektīvi izmantoti šādas kopainas radīšanai, no otras puses bez skaidra, saprotama konteksta indikatoru izmantošana kļūst nekorekta. 
Izglītības kopainas veidošanai un augstskolu darbības saskaņošanai vajadzētu iekļaut indikatorus kopējā mūsu augstākās izglītības sistēmai vērtēšanas procesā. Pamatprincipi ir noformulēti Augstskolu akreditācijas noteikumos. Saskaņā ar LR MK 28.11.95. pieņemtajiem Augstskolu akreditācijas noteikumiem Nr. 370 1996. gadā tika izveidotas rekomendācijas un instrukcijas par augstskolu novērtēšanu un akreditāciju Latvijā [3]. 1998. gadā tika apkopoti Phare daudzvalstu programmas ‘”Kvalitātes nodrošināšana augstākajā izglītībā” rezultāti [4]. 1999. gadā tika veikts pētījums ES Phare programmas LE 9609 “Augstākās profesionālās izglītības reforma” ietvaros, projekts Nr. LE 9609-02/01 L002 “Augstākās profesionālās izglītības kvalitātes novērtēšana” [5] (atskaites galvenā daļa publicēta laikrakstā “Izglītība un Kultūra” 23.09.99, “Akreditācija kā augstākās izglītības kvalitātes nodrošināšanas sistēmas sastāvdaļa Latvijā”). 
1998. gada 24. septembrī pēc ilgas un rūpīgas apspriešanas tika pieņemta “Eiropas savienības Padomes rekomendācija par sadarbību Eiropā augstākās izglītības kvalitātes nodrošināšanai” (Dokuments 98/561/EC). Lai gan oficiāli šis dokuments ir rekomendācija, faktiski visas ES valstis to pilda tāpat kā citas šāda līmeņa rekomendācijas. Rekomendācijas pieņemtas, balstoties uz divu atbilstošu pilotprojektu rezultātiem, saskaņā ar kuriem  Eiropas savienības Padome rekomendē visām Dalībvalstīm atbalstīt kvalitātes nodrošināšanas sistēmas augstākās izglītības kvalitātes garantēšanai un uzlabošanai, starpvalstu sadarbības attīstīšanai. Praktiski visās Eiropas savienības Dalībvalstīs izveidoto augstākās izglītības kvalitātes nodrošināšanas sistēmu galvenās iezīmes ir aprakstītas Eiropas savienības Padomes rekomendācijas “Par sadarbību Eiropā augstākās izglītības kvalitātes nodrošināšanai” pielikumā (autora tulkojumā). 

“Eiropas savienības Padomes rekomendācija
1998. gada 24. septembrī
par sadarbību Eiropā augstākās izglītības kvalitātes nodrošināšanai
(Dokuments 98/561/EC)
…
Pielikums
Kvalitātes nodrošināšanas raksturīgās iezīmes

Tālāk aprakstītās iezīmes ir kopīgas esošajām kvalitātes nodrošināšanas sistēmām Eiropā. Eiropas pilotprojekti par augstākās izglītības kvalitātes novērtēšanu ir parādījuši, ka visi šajā jomā iesaistītie dalībnieki iegūst, ņemot vērā aprakstītās iezīmes. 

Par kvalitātes nodrošināšanu atbildīgās institūcijas autonomija un/vai neatkarība, atbilstoši katras Dalībvalsts lietotajai terminoloģijai (attiecībā uz procedūrām un metodēm), dod būtisku ieguldījumu kvalitātes nodrošināšanas procedūru efektivitātes palielināšanā un to rezultātu atzīšanā.

Kvalitātes nodrošināšanas kritēriji ir cieši saistīti ar katra augstākās izglītības institūta mērķiem saistībā ar sabiedrības un darba tirgus vajadzībām, tādēļ dažādajām kvalitātes nodrošināšanas procedūrām jāņem vērā institūta specifika. Institūta uzdevumu zināšana gan visa institūta, gan fakultātes, gan atsevišķas struktūrvienības līmenī šajā sakarībā ir būtiska.

Vispār kvalitātes nodrošināšanas procedūrām jāsatur iekšējā, pašnovērtēšanas komponente un ārējā komponente, kura balstās uz ārējo ekspertu veiktu novērtējumu.

Iekšējai, pašnovērtēšanas komponentei jābūt virzītai uz visu ieinteresēto dalībnieku iesaistīšanu: pirmām kārtām mācībspēku un atbilstošo, par studentu konsultēšanu (akadēmisko un profesionālo) atbildīgo administratoru, kā arī studentu. Ārējai komponentei jābūt sadarbības, konsultāciju un palīdzības sniegšanas procesam starp neatkarīgiem ārējiem ekspertiem un procesa dalībniekiem no institūta.

Profesinālās apvienības, sociālie partneri un absolventi var tikt iesaistīti ekspertu grupās, vadoties no kvalitātes nodrošināšanas procedūru mērķiem un kritērijiem un no augstākās izglītības struktūras Dalībvalstīs.

Ārzemju ekspertu piedalīšanās procedūrās ir vēlama, lai stimulētu citās valstīs uzkrātās pieredzes apmaiņu.

Pārskatus par kvalitātes nodrošināšanas procedūrām un to rezultātiem nepieciešams publicēt katrai Dalībvalstij atbilstošā formā. Šiem pārskatiem jānodrošina labs izziņas materiāls partneriem un plašai sabiedrībai.”

Izmantojot augšminēto un citu analoģisku informāciju (skat. literatūras sarakstu atskaitē [4]), var noformulēt augstskolu vērtēšanas galvenos principus un ieteikt indikatoru izmantošanas ceļus. Saskaņā ar Phare daudzvalstu programmas ‘”Kvalitātes nodrošināšana augstākajā izglītībā” un citu pētījumu rezultātiem, augstākās izglītības vērtēšanas pamatā ir četri principi [4, 5]: 
1. 	Novērtēšanas procesa autonomija no valdības un augstskolām. Par novērtēšanu atbildīgajai institūcijai jābūt neatkarīgai attiecībā uz metodēm un rezultātiem gan no valdības, gan no augstskolām.
2. 	Pašnovērtēšana ir noteicošā sastāvdaļa kvalitātes nodrošināšanas sistēmā. Pašnovērtēšanas ziņojumam jāatspoguļo stiprās un vājās puses, ņemot vērā kopējo ierobežojumu un iespēju kontekstu.
3. 	Ārējās novērtēšanas grupas vizītes mērķis ir attīstīt pašnovērtēšanas procesu. Ārējo ekspertu grupas uzdevumi ir:
		pārbaudīt pašnovērtēšanas ziņojuma saturu;
		dot rekomendācijas par tālākās attīstības iespējām;
		veidot dialogu starp novērtētājiem un novērtējamiem, kurš paplašina pašnovērtēšanas procesā iegūtās zināšanas.
4. 	Ārējās novērtēšanas grupa raksta ziņojumu, kurš tiek atklāti publicēts. Ziņojuma galvenais mērķis ir informēt augstskolu un visus par tās darbību interesējošos par:
		pašreizējo stāvokli;
		iespējamo tālāko attīstību, uzlabojumu iespējamību un pamatotību.
	Pētījumos [4] apskatīta indikatoru vieta pašnovērtēšanā un ārējā novērtēšanā.  Gan pašnovērtēšanas, gan ārējās novērtēšanas gaitā galvenā nozīme ir kvalitatīviem datiem un to analīzei. Tomēr pašnovērtēšanas un ārējās novērtēšanas procesā jāizmanto arī kvantitatīvi dati (indikatori), kuri raksturo augstskolas izmērus un darbību. Sevišķi svarīgi, lai pašas augstskolas izmantotu indikatorus savas darbības plānošanā. 
	Tomēr indikatorus jāizmanto ļoti uzmanīgi, jo to nozīme var būt dažāda. Ir nepareizi uzskatīt, ka indikatori var tiešā veidā raksturot kvalitāti. Indikatori ir jāapskata kontekstā ar citiem datiem un jo sevišķi jāņem vērā augstskolas un/vai studiju programmas mērķi un uzdevumi. 
	Indikatoru pareizai izmantošanai ļoti svarīga ir to iegūšanas metodika. Jāizmanto kopēji pieņemtas, saskaņotas definīcijas un aprēķinu metodes. Ja indikatoru aprēķināšanā pieļautas novirzes no vispār pieņemtās metodikas, tās obligāti jāpaskaidro.
	Indikatorus jāizmanto kopējā ziņojuma kontekstā, nevis izolēti. Gan augstskolai, gan ārējiem ekspertiem indikatorus jāiekļauj kopējā situācijas analīzē, saistot kvantitatīvos datus ar kvalitatīvi aprakstītu kontekstu. Pielikumos varētu dot detalizētāku galvenajā ziņojuma daļā izmantotu indikatoru analīzi, ja ir skaidra indikatoru vieta vērtēšanas sistēmā. 
	Vēlams saskaņot novērtēšanas procesā izmantojamos indikatorus ar statistiskajās atskaitēs par augstskolām prasītajiem datiem. Vislabāk izmantot tos pašus indikatorus, vajadzības gadījumā tos papildinot un/vai precizējot. Šāda pieeja atvieglos augstskolas darbības salīdzināšanu dažādos laika posmos un dažādos kontekstos. 
	Augstskolām un studiju programmām katru gadu vajadzētu sniegt informāciju par savas darbības svarīgākajiem aspektiem. Šādai gadskārtējai informācijai (“Īsajam pašnovērtēšanas ziņojumam”) jāsatur galvenie indikatori un tos paskaidrojošam kvalitatīvam pašreizējā stāvokļa un turpmākās darbības plānu aprakstam. Indikatoru izmantošana bez to interpretācijas īsajā pašnovērtēšanas ziņojumā ir visai mazefektīva (jo indikatori vienmēr jāanalizē kontekstā ar visu reālo situāciju). 

Īsā pašnovērtēšanas ziņojuma galvenie uzdevumi varētu būt:
		1) Informācijas sniegšana sabiedrībai par augstskolas un/vai studiju programmas stāvokli un attīstības perspektīvām.
		2) Informācija studentiem par studiju iespējām. 
		3) Informācija darba devējiem par augstskolas plāniem, kas ļauj veidot sadarbību ar augstskolu (speciālas stipendijas sudentiem, pasūtījumi pētījumiem, augstskolu mācībspēku iesaistīšana tautsaimniecības projektos utt.).
4) 	Informācija ministrijai (inspektoriem) par augstskolas darbību.
5) 	Pamats līgumu par augstskolas finansēšanu slēgšanai un to izpildes kontrolei.

Pašnovērtēšanas ziņojumam par augstskolu vajadzētu saturēt sekojošās galvenās daļas [4, 5]:
1. 	Nacionālais konteksts.
2. 	Augstskolas un/vai studiju programmas raksturojums.
	Ko augstskola un/vai studiju programma cenšas sasniegt?
		Mērķi
		Ierobežojumi
	Kā augstskola un/vai studiju programma cenšas to sasniegt?
		Akadēmiskā darbība
		Administratīvā darbība
3. Kvalitātes nodrošināšana.
Kvalitātes kontrole
Kvalitātes vadība.
4. Stratēģiskā vadība un attīstības iespējas.
5. Pielikumi.
Galvenie darbību reglamentējošie dokumenti (vai ziņas par to atrašanās vietu un pieejamību).
	Ziņojumā izmantoto indikatoru detalizēts apraksts (ja tas nepieciešams).
Studiju programmai - visu kursu īsas anotācijas un visu mācībspēku CV.

5. Augstākās izglītības kvalitātes vērtēšanas sistēmas attīstības problēmas

Augstākās izglītības kvalitātes vērtēšanas sistēmas pilnveidošanai un tālākai attīstībai Latvijā būtu vēlams atbildēt uz tālāk sekojošiem jautājumiem. Daļa no nosauktajām problēmām jau tiek risinātas un ir tikai vēlreiz jāpārskata izstrādātās atbildes, daļa jautājumu neprasa tūlītēju reakciju, bet drīzāk ir atgādinājums par dažādu risinājumu iespējamību, tomēr visus jautājumus būtu ieteicams pārskatīt, gan apspriežot Latvijas augstākās izglītības attīstības iespējas tuvākajā nākotnē, dažu gadu perspektīvā, gan arī domājot par stratēģiju desmit un vairāk gadu tālai nākotnei.

I Kvalitāte augstskolās

Kādi ir augstskolu mērķi un uzdevumi?

Ko var un ko vajag iekļaut valstij, augstskolām stratēģiskās attīstības plānos?

Kā augstskolām jāsadarbojas ar darba tirgu?

Kādus kritērijus jāpieprasa sagatavot (pēc saskaņotas metodikas) studiju programmas, augstskolas vērtēšanai? Kādus kritērijus prasīt visiem, kādus studiju programmu un augstskolu grupām veidot specifiskus? 

Vai nepieciešama speciāla (kāda?) vērtēšana tālmācībai, neklātienes, nepilna laika, nepilnas intensitātes studijām? Kā vērtēt augstskolu nodaļas?

Vai akadēmiskajai (profesionālajai) studiju programmai universitātēs un  citās augstskolās jābūt ar noteiktām (kādām?) atšķirībām? 

Kā ieinteresēt studentus piedalīties studiju kvalitātes jautājumu risināšanā?

Kā organizēt regulāru (ikgadēju) atskaišu par visiem augstskolas darbības aspektiem gatavošanu un izmantošanu (tai skaitā to pieejamību esošajiem un potenciālajiem studentiem)?

Cik lielā mērā jābūt pieejamai augstskolas dokumentācijai (studentiem, sabiedrībai)?

Vai augstskolām varētu palīdzēt sadarboties ar ministrijām, MK, palīdzēt risināt finansu un attīstības stratēģijas jautājumus speciāli IZM pārstāvji - bijušie augstskolu rektori, prorektori, kancleri (starpnieki starp IZM un augstskolām)?

II Kvalitātes vērtēšana valsts līmenī

Kas un kā nosaka studentu skaitu pa virzieniem, specialitātēm?

Kā tiek veidots augstākās izglītības budžets?

Kā piedalās darba devēji, studenti, valdība (MK, IZM) izglītības politikas veidošanā?

Vai IZM pārstāvjiem jāpiedalās akreditācijas procesā?

Vai var pārvarēt interešu konfliktus, izmantojot tikai Latvijas ekspertus (vismaz atkārtoti vērtējot uz 6 gadiem (“normāli”) akreditētu studiju programmu? 

Vai augstskolu un studiju programmu novērtēšana un akreditācija jāveic atsevišķi? Ar ko tām jāatsķiras?

Vai pārstāvjiem no Akreditācijas komisijas būtu vēlams piedalīties Novērtēšanas komisiju vizītēs kā novērotājiem vai ekspertiem?

Vai jāpapildina Akreditācijas komisija ar augstskolu profesoriem (speciālistiem atsevišķos studiju virzienos) ?

Vai Akreditācijas komisijas sastāvā esošajiem sabiedrības pārstāvjiem - nespeciālistiem ir tiesības pārveidot ekspertu - speciālistu atzinumus? Vai pietiktu prasīt no Akreditācijas komisijas norādīt tos ekspertu izteikumus (vai citus faktus), uz kuriem balstās lēmums par akreditāciju (sevišķi ja tas atšķiras no ekspertu rekomendācijām)?

Kā ieinteresēt Akreditācijas komisiju iedziļināties atsevišķu studiju programmu problēmās?

Vai pieņemot lēmumu par akreditāciju Akreditācijas komisijai bez abstraktiem vispārīgiem kvalitātes kritērijiem jāņem vērā arī studiju programmas (augstskolas) nozīme valstij, reģionam, sabiedrības vajadzības, nākotnes perspektīvas, politiskie aspekti? Vai jāņem vērā finansu izmantošanas efektivitāte augstskolā?

Ar ko atšķiras akreditācija no kvalitātes novērtēšanas?

III Novērtēšanas un akreditācijas rezultātu izmantošana

Kā akreditācijas rezultāti tiek izmantoti, veidojot valsts pasūtījumu augstskolām, izstrādājot augstākās izglītības politiku?

Kā IZM kontrolē ekspertu rekomendāciju izmantošanu (vajadzības gadījumā sniedzot nepieciešamo (ekspertu ieteikto) finansiālo un citu atbalstu)?

Kā veidot un izmantot analītiskus pārskatus par atsevišķām programmu grupām, zinātņu nozaru studijām, augstskolu grupām (kādām)?

Kā tiek informētas augstskolas, sabiedrība par kvalitātes novērtēšanas un akreditācijas rezultātiem?

Kā veidot, vērtēt un akreditēt koledžas?

Kā tiek veidots Akreditācijas komisijas sastāvs?

Kā tiek izmantoti (paziņoti sabiedrībai) negatīvie rezultātie (tos publicējot, atklāti apspriežot utt.)?

Saskaņota darbība risinot minētos un rindu citu jautājumu nodrošinātu daudz labākas sadarbības iespējas starp augstskolām un sabiedrību, palīdzētu augstskolām veidot uz nākotni orientētu, darba devēju pieprasījumam atbilstošu izglītības piedāvājumu. Izglītības regulāra vērtēšana, izmantojot indikatorus, aptaujas un regulāru informācijas apmaiņu starp visām izglītībā iesaistītajām pusēm nodrošinās konkurētspējīgu, Latvijas attīstības vajadzībām atbilstošu izglītību. Pieprasot augstskolām iesniegt indikatoru vērtības, vajadzētu vienlaicīgi prasīt sagatavot arī pārskatu par stāvokli un nākotnes plāniem, stratēģiju, kurš papildina un paskaidro neizbēgami fragmentāro un vienpusīgo informāciju, kuru satur indikatori. Lēmumus par izglītību nedrīkst pieņemt balstoties tikai uz dažu formālu indikatoru vērtībām. Indikatoru uzdevums pirmām kārtām ir parādīt problēmas, izmaiņas un  novirzes, kurām jāpievērš uzmanību. Tikai pēc konstatēto problēmu vispusīgas izpētes, izskatot visus saistītos jautājumus to kopsakarībā, var pieņemt lēmumus.

6. 	Latvijas augstākās izglītības sistēmas mērķi un to sasniegšanas līdzekļi

	Latvijas augstākās izglītības sistēmai jākalpo visas sabiedrības vajadzībām, tādēļ apskatot augstākās izglītības attīstības ceļus un analizējot nepieciešamību ieguldīt finansiālos, intelektuālos un cita veida resursus, jābūt skaidrībā, ko mēs gribam panākt. Tālāk ļoti shematiski tiek apskatīts jautājumu loks, kas nosaka augstākās izglītības vietu Latvijā, un atzīmētas dažas specifiskas problēmas, par pamatu ņemot tautsaimniecības darbības ļoti vienkāršotu analīzi.. 
Vispirms shematiski attēloti veiksmīgas darbības nepieciešamie nosacījumi Latvijas tautsaimniecībā (uzņēmējdarbībā):

Veiksmīgas uzņēmējdarbības galvenie nosacījumi 

1. Zināšanas
1.1. Par resursiem
1.1.1. Materiālie resursi (tehnika, dabas zinātnes) 
1.1.2. Cilvēku resursi (socioloģija)
1.1.3. Kapitāls (ekonomika)
    1.2. Par vadību (kibernētika) 
		
2. Iemaņas 
2.1. Prasme vadīt projektu 
(prasme apvienot vajadzīgos resursus (elementus) projektā (tēlā) - praktiska pieredze projektu vadīšanā)

2.2. Prasme reaģēt uz izmaiņām apkārtējā vidē (prasme izvairīties no nelabvēlīgas vides iedarbības vai to pārvarēt (mainot vidi vai/un projektu))
   
 2.3. Prasme orientēties cilvēku attiecībās (uzņēmējdarbības ētika)

3. Uzņēmība (aktīva risinājumu meklēšana konfliktu, grūtību pārvarēšanai)
	
3.1. Papildus informācijas meklēšana un izmantošana

	3.2. Citu, komplementāru aprakstu izmantošana (pārtulkošana citā valodā)
(Tā paša satura (pilnībā “mums” nezināmā) cits tēls (mums uztveramais) - “Lieta sevī” un “Lieta priekš mums”) 
	
3.3. Pāreja uz citiem augstākiem un zemākiem līmeņiem hierarhiskā objekta aprakstā (izgudrošanas uzdevumu risināšanas teorija un algoritms)

   3.4. Prasme pāriet no pasīvas uzvedības konfliktu situācijā (stereotipiska (konformisms; pievilkšanās);	haotiska (apziņas sašaurināšanās (bailes); atteikšanās no rīcības (depresija (bēdas)) uz aktīvu.  

	Sekmīgai uzņēmējdarbības attīstībai izšķirošā problēma ir prasme no atsevišķajie pieejamajiem komponentiem izveidot veiksmīgu projektu. Gan materiālos resursus (izejvielas, ražošanas līdzekļus), gan kapitālu Latvijā var iegūt samērā viegli praktiski jebkura veida ražošanai. Grūtākā problēma ir vajadzīgie cilvēku resursi. Ļoti svarīga, faktiski vissvarīgākā komponente moderno tehnoloģiju izmantošanai ir speciālisti: inženieri (tehnologi) un projektu vadītāji. Speciālisti projektu vadīšanā, kuri prot apvienot esošos un atrast papildus vajadzīgos resursus, ir vajadzīgi vispirms, jo inženieru meklēšana jāsāk tomēr jau kaut cik konkrētam projektam. Prioritāra specializācija uzņēmējdarbības attīstībai tādēļ ir  projektu vadīšana. 
Izglītības sistēmā ir labi pazīstamas vajadzīgo zināšanu un prasmju apgūšanas metodes. Tomēr zināšanas par resursiem, par to izmantošanas iespējām uzņēmējdarbībā ir tikai nepieciešamais nosacījums. Ļoti svarīga, bet grūti mērāma komponente ir aktīva attieksme, spēja meklēt un atrast jaunus nestandarta risinājumus, izmantojot vairāk vai mazāk standartizētas zināšanas un prasmes. Tādēļ augstskolās jāpievērš īpaša uzmanība augstas klases speciālistu projektu vadīšanā gatavošanai, īpašu uzmanību pievēršot aktīvas attieksmes veidošanai (shēmas 3. punkts)
Izejot no šīs shematiskās analīzes var izdarīt secinājumu, ka Latvijai pašreiz ļoti vajadzīga ir projektu veidošanas un vadīšanas speciālisti, kuri spēj apvienot dažādus resursus un veidot un virzīt uzņēmējdarbību Latvijā. Iespējas un nepieciešamība piedalīties dažādās Eiropas savienības programmās nepieciešamību pēc projektu vadīšanas speciālistiem būtiski palielinās, jo iespējas saņemt finansējumu no ES strukturālajiem fondiem un citiem avotiem ir tikai lab projekta izveidošanas gadījumā. Projekta viedošanas metodikas būtiskākā komponente ir kopainas, tēla veidošana no atsevišķiem pieejamiem elementiem. Šī problēma ilustrēta shēmā, kas raksturo loģikas, aprēķinu un tēlu, intuīcijas attiecības informācijas apstrādes procesā.

Informācijas apstrāde (simbolu un tēlu attiecības)

Simboli, aprēķins, loģika    	Tēli, intuīcija, emocijas
(Kreisā smadzeņu puslode		Labā smadzeņu puslode)

Analīze 				Sintēze
Dedukcija 				Indukcija
Konkretizācija 			Vispārināšana

Filosofija 				Māksla
Zinātne 				Tehnika

Elementi 				Sistēma
Resursi 				Projekts

	Informācijas apstrāde projekta izveidošanai prasa ļoti būtiski izmantot tēlaino, smadzeņu labajai puslodei raksturīgo informācijas apstrādes veidu. Saskaņā ar psiholoģijas atziņām doma ir savstarpēji atbilstošu un saskaņotu tēlu un simbolu virkne. Tradicionālā Eiropā pieņemtā izglītība uzsvaru liek uz simbolu izmantošanu. Risinot jaunajos apstākļos (netikai Latvijai, bet arī Eiropai jaunajos) nepieciešamo speciālistu gatavošanas uzdevumus ir jāpārskata augstākās izglītības metodika, studiju saturs un organizācija. Jāņem vērā nepieciešamība lielākajai daļai speciālistu ar augstāko izglītību sadurties ar projektu veidošanas un vadīšanas problēmām jau tuvākajā nākotnē. 
Augstākās izglītības kvalitātes nodrošināšanas sistēmas uzdevums ir veicināt nepieciešamās izmaiņas, lai Latvijas augstskolas sekmīgi tiktu galā ar Latvijai vajadzīgo speciālistu gatavošanu. Ļoti svarīgu vietu studiju procesa organizēšanā un visas augstākās izglītības veidošanā ieņem studentu motivācija. Svarīgi ir saistīt studentu motivāciju apgūt zināšanas un prasmes, veidot attieksmes ar sabiedrības interesēm. Kvalitāte pirmkārt ir atbilstība mērķim. Vērtējot augstākās izglītības kvalitāti tādēļ ir būtiski saistīt to ar sabiedrības un valsts noteiktajiem mērķiem, pirmkārt valsts augstskolās. Sabiedrības mērķi augstākajā izglītībā pašreiz netiek pietiekami skaidri definēti un tas ir principā ļoti grūti izdarāms. Jāveido tāda augstākās izglītības kvalitātes nodrošināšanas sistēma, kura spētu pati pietiekami efektīvi apmierināt sabiedrības ne vienmēr skaidri formulētās intereses, izmantojot dažāda veida atgriezeniskās saites un pašregulēšanas mehānismus. Piedāvājam shematisku pieeju šo problēmu risināšanai. 

Individa un sabiedrības pamatmērķi un augstākās izglītības sistēmas iespējas sekmēt to sasniegšanu

Mērķi 

Individam: 	sevis izteik�ana
		pozitīvas emocijas (bauda - prieks)
		laime 
		izziņa (pasaules, sevis)	

Sabiedrībai: 	ilgtspējīga attīstība
		maksimāla laime maksimālam cilvēku skaitam
           nepārtraukta informācijas (zināšanu) uzkrāšana
kultūras attīstība (kultūra-objektīvi fiksēta iespējamo rīcības modeļu kopa)
			
Savu mērķu īstenošanai sabiedrībai nepieciešama kvalificēta un lojāla valstij elite (politiskā, ekonomiskā)
Pretendentiem uz iekļūšanu elitē (studentiem) vajadzīgie pamatnosacījumi:
Motivācija 
Iespējas studēt ar maksimālu intensitāti
	Augstas kvalitātes izglītības (studiju) pieejamība

Prasības speciālistam (elitei), kuru izpildīšanu jānodrošina augstas kvalitātes izglītībai:
Kultūras pamatu pārzināšana (mākslas un zinātnes galvenie sasniegumi - vismaz 20% no studiju apjoma)
Prasme veidot un vadīt projektus
	Prasme rīkoties mainīgā vidē, radoši pielietojot konkrētās specifiskās zināšanas (fiksētos zināmos rīcības modeļus)

Līdzekļi (elites veidošanai)

Informācija (bibliotēkas, datori)

Finansēšana (stipendijas, kredīti (ar un bez nosacījumiem)), materiālie resursi
(Brīvība (studēt) un atbildība (par rezultātu))	

Vadība 
A  Nepārtraukti darbojošās kvalitātes nodrošināšanas sistēma augstskolās, valstī - vadības komponente (kvalitāte  -  atbilstība mērķim))
B Projektu vadīšanas metožu izmantošana augstskolās, tai skaitā studentu iesaistīšana projektos par viņu studiju uzlabošanu

Tālākizglītība (mūžizglītība) un tālmācība - obligātas izglītības sistēmas sastāvdaļas, kuras ļauj noturēt un paaugstināt intelektuālo potenciālu, nodrošinot speciālistu (elites) kvalifikācijas atbilstības uzturēšanu atbilstoši nepārtraukti augošajam prasību līmenim

Literatūra

1. 	A.Geske, A.Grīnfelds, A.Kangro. Izglītības starptautiskās salīdzinošās novērtēšanas sistēma Latvijā. Rīga, “Mācību grāmata”, 1997, 211 lpp. 

2. A.Broks, A.Geske, A.Grīnfelds, A.Kangro, J.Valbis. Izglītības indikatoru sistēmas. Rīga, “Mācību grāmata”, 1998, 280 lpp. 

3. “Latvijas Vēstnesis”, 1996.gada 20. septembris.

4. 	“Manual of Quality Assurance: Procedures and Practices”. ETF, 1998, 91 p.

5. “Izglītība un Kultūra”,  23.09.99,